РЕНТА ЯК ФІНАНСОВИЙ ІНСТРУМЕНТ РЕГУЛЮВАННЯ РОЗВИТКУ АГРАРНОГО СЕКТОРУ ЕКОНОМІКИ - А. О. Hutorov,; O. V. Zakharchuk,; O. I. Gutorov,; A. V. Ozarovska,; A. V. Tarasiuk, (Financial and credit activity problems of theory and practice, 2021)
Розвиток аграрного сектору економіки, як і всього національного господарства, має базуватися на чіткій і послідовній державній регуляторній політиці. Одним із найефективніших фінансових інструментів регулювання розвитку аграрного сектору економіки є рента. Показано, що в цілому під рентою розуміють дохід власника будь-яких ресурсів (факторів виробництва), що не пов’язаний із підприємницькою діяльністю. Економічна рента, своєю чергою, — це наддохід, що одержує власник від використання різноякісних ресурсів, пропозиція яких обмежена у довгостроковій перспективі. З фінансового погляду рента є частиною прибутку підприємця, його нетрудового доходу. Наслідком надмірної і неконтрольованої ренторієнтованої поведінки на макрорівні є так звана «голландська хвороба», що призводить до концентрації праці й капіталу у сфері послуг, його відпливу з реального сектору економіки і одночасним заміщенням непродуктивними факторами виробництва. Установлено, що рентна насиченість ВВП України перевищує середньосвітові значення, що характеризує національну економіку як рентно-сировинну, свідчить про розвитковий, транзитивний характер економіки, її пряму залежність від розвинутих країн. До того ж динаміка річних індексів фізичного обсягу ВВП України збігається з динамікою її рентного наповнення, що показує пряму залежність виробництва економічних благ і рентовидобування, тому характеризує економічну систему як екстенсивну й деіндустріалізовану. Доведено, що на тлі вичерпності невідновлювальних природних ресурсів економіка України втрачає свій потенціал і без радикальних трансформацій, зміни технологічного укладу й розвитку вертикальної інтеграції, криза тільки поглиблюватиметься. Реалізація запропонованих заходів сприятиме поверненню рентного наддоходу тим, хто має на нього конституційне право, забезпечить додаткові фінансові ресурсу для наповнення місцевих бюджетів, особливо сільських територіальних громад.